The Eastern Spirit Subbing Squad представя
Господин Орьо, дъщеря ви е дошла да ви види. Чудесно, нали?
Съжалявам, но съм сигурна, че той се радва да знае, че си тук.
Не се обезкуражавай. - Да, разбира се.
Лъжа. Всички тук са такива.
Нищо не забелязват. Нищо не казват.
Дори не мислят за нищо.
Те са празни черупки, изчезващи като топящия се сняг.
Невинните хора умират постоянно,
а лекарство не може да бъде намерено.
Тази болест е форма на смъртта, която хората желаят.
ПСИХО-ПАСПОРТ
Епизод 6 "Символизмът на орхидеята"
Това... да не би...
Убиваха се хора и после се мумифицираха по определен начин.
Случваше се по средата на града.
Няма да участваш в този случай, Когами.
Защо, Гино?
Знаеш, че не мога да позволя да се занимаваш отново със същото.
Но... Не е сигурно, че този случай е свързан с другите.
Да остана в щаба ли? - Да.
Инспектор Цунемори. - Да?
Явно вече си запозната с проблема.
Наблюдавай Когами, за да не направи нещо глупаво.
Това ще е работата ти по случая.
Ще бъда кратък. Тялото, което открихме в Шибуя,
принадлежи на Кузухара Сацуки.
Ученичка в девическото училище "Оусо".
Изчезнала е преди около седмица. - Хей, това училище...
Там е работил Тома Козабуро, заподозрян в "Пробния случай". Нали?
Тялото е било третирано със специфичен химически препарат.
Анализът показва,
че е същото вещество като това от преди 3 години.
Явно извършителят е един и същ.
Значи мистериозният тип се завръща, а?
Гино, наистина ли трябваше да отстраняваме Ко?
Той работи по този случай от доста време, нали?
Може да намери нови следи.
Ще прочета доклада му по-късно.
Но няма да има смисъл.
Прекаляваш! Когами!
Много високо ниво, наистина!
Ти наистина ли си човек, Когами?
Естествено, щом парализата ме свали. Същият слабак като теб.
Мисля, че хората тук ще те намразят за това.
Не съм виновен, че машините им са зле.
Нещо не ми е наред ли? - Не, нищо.
Вече разполагаш със силно оръжие като Доминатора,
защо са ти толкова тренировки от този тип?
Силно е...
Оръжията са добри, но е хубаво ти да си по-добър от оръжието си.
Не Доминаторът убива хора, а аз.
По-добре е да те боли, за да не забравяш този факт.
Това нещо като лекция ли е?
Не ми се иска да знам, че разчиташ за всичко на Доминатора.
Та, какво искаше? - Като за начало, първо се облечи!
За нерешения случай.
В Бюрото е заведен под номер 102.
Съжалявам, че трябваше да се ровя в миналото ти.
Защо се извиняваш? - Не си ли ядосан?
Защо ми е да се ядосвам?
Заради един мой бивш колега ли?
Защото не можем да решим един случай вече три години?
Няма смисъл. Мога да се ядосвам единствено на себе си.
Дори не успях да се доближа и на милиметър до онзи,
който управляваше Тома Козабуро.
Мислиш ли, че и сега е същият човек?
Още не знам. Може просто да се опитват да го копират.
Заслужава си да се погледне.
Но си отстранен от случая. - Няма значение.
На Гино ще му е по-добре така.
Има и други начини, нали?
Може пък да направим така,
че да почувстват нужда от нашата помощ.
Възможно ли е? - Да. Ще видиш.
Какъв човек беше Сасаяма?
Боклук.
Обожаваше жените.
Постоянно преследваше Караномори и Кунизука.
Така и не си научи урока, до последно.
Бързо се палеше.
Когато се натъжеше, не можеше да го развеселиш.
Един ден трябваше да се разправя с някакъв побъркан тип.
Намерил го да се опитва да изнасили отвлечена жена.
Сасаяма едва не го уби.
Бях инспектор тогава, затова го спрях,
но дълбоко в себе си знаех, че е прав.
Да, беше леко опасен, но забавен човек.
Никога не съм очаквал да загине по този начин.
Видя ли онези снимки?
Да. - Беше скрит от холограма.
Да... - Знаеш ли каква точно?
Не, това... - Реклама за аптеки.
"Нашата антистресова грижа ще ви отведе в свят без страдания".
Казаха ми, че Сасаяма
е бил още жив, когато се е случило.
Сякаш ни пращаха съобщение...
"Живот без страдания".
Исках с този човек да се случи същото.
И когато започнах да го мисля,
с кариерата ми беше свършено. - Сега съжаляваш ли?
Никога не съжалявам. Проблемът е, че случаят така и не беше решен.
Това е лошото.
Трябва да намерим човека зад Тома Козабуро...
Можем ли да използваме нещо? - Да.
Снимка, правена от Сасаяма, макар и с лошо качество.
Единствената спасена.
Този човек... някакво име?
Снимката беше кръстена... Макишима.
Открили са Кузухара Сацуки мъртва. - Чух.
Йошика не е идвала от вчера. - Чух.
Поне ми обърни внимание! - Слушам те.
Не е само Оокубо. Ямагучи Масами от Б клас също я нямало.
Явно училището си има проблеми.
И какво? - Как какво?
Щом има проблем, по-добре стой настрана.
Не разнасяй слухове. - Но аз не съм...
Да внимаваме и ще бъдем в опасност.
С Йошика сме приятелки от малки, нали?
Орьо Рикако.
Оокубо беше луда по нея, нали?
А и Орьо също се интересуваше от Оокубо.
Може да знае нещо.
Има една фраза на Киркегор, която баща ми харесва.
"Човекът е по-висш от животните,
защото притежава не само тяло, но и душа,
затова отчаянието му е присъщо".
Докато не познаеш отчаянието, няма надежда.
Баща ми използваше тела за много от картините си.
Затова те са истинско изкуство.
Баща ми беше всичко за мен. Познаваше своите недостатъци,
но искаше да покаже на другите истината.
Дори сега смятам, че е най-добрият художник.
Затова не мога да му простя,
че изостави дълга си по средата на пътя.
Вчера баща ми се спомина.
От доста време бе като мъртвец,
но сърцето му не издържа повече.
Но аз съм добре. Не съм тъжна.
Като негова дъщеря, аз мога да продължа по пътя му.
Не мислиш ли, че е чудесно? Вълнуващо, нали?
Йошика?
Инсулт, в следствие на стрес.
Е, това не е официалното име на болестта.
Повечето смятат, че истинската причина за смъртта
е "сърдечен проблем с неизвестен произход".
Чувал съм. Казват, че е ефект от прекомерната антистрес грижа.
Напоследък се разбра, че стресът има и добри страни.
Стимулира имунната система, например.
Служи ти като мотивация.
Може да стане причина да живееш.
Но когато проверките на паспорти станаха рутинни,
хората взеха да се страхуват от големите числа
и пациентите започнаха да страдат от параноя.
Понякога стават като живи трупове.
Случвало се е нервната им система
да спира да функционира сама.
Звучи наистина тъжно.
Хората стигат до ниво, в което дори не могат
да се нарекат живи същества, нали?
Всъщност, колкото и да напредва медицината,
на практика човешкият живот се съкращава.
Е, никой не би говорил на хората за това.
Не се изненадвам. В тази ера всяка причина
да живееш, като че ли е вече умряла.
Никой не иска да разбере какво всъщност търси тук.
Бащата на Орьо Рикако, момичето,
за което говорих, също е паднал от болестта.
Орьо Роичи. Той беше талантлив художник.
Чувал ли си за него?
Не съм особено запознат със света на изкуството.
Имаше таланта да рисува ужасяващи картини на женски тела.
Беше строг и верен на принципите си.
Не е толкова необикновено да няма връзка
между творец и неговата творба.
За Роичи обаче работата му беше всичко.
Според него, когато се докоснеш до ужаса,
скрит дълбоко в човешкото сърце,
можеш да намериш причина и сила да се бориш срещу злото.
Искаше да убеди в това елита.
Явно е бил вярващ човек.
Но Психо-паспортът си свърши работата
и ролята му бе отредена.
Хората вече не се контролират сами.
Доверяват се на машини, за да наглеждат здравето си.
Чувал съм, че в началото Роичи не бил против технологиите.
Поне идеалът му
за здраво общество е бил осъществен.
Като резултат, мисля, че мисията му е била изпълнена
и животът му е загубил значението си.
Изненадан съм. Смятах, че художниците са обсебени от мания за слава.
И той вероятно не е стоял по-назад.
Но се е борил срещу "злото" по свой собствен начин.
Дъщеря му Рикако е споменавала, че е имал проблеми.
Но накрая е бил като жив труп, без желание за живот, а?
Тя обичаше баща си и знам, че мрази онова, което й го отне.
Сякаш Орьо Роичи е бил убит два пъти.
Първо талантът му, убит от науката, а той от обществото.
Душата му бе убита от обществото.
Значи дъщеря му убива, за да си отмъсти?
Това не знам. Надявам се да намери
истинска причина за отмъщение.
Че Ку Сънг?
Доста бърза се оказа.
Как ли Макишима е намерил
подобно място в училището?
Някога от тук са подавали ток за главната сграда,
но е останала след реновирането.
Колко удобно, а? - Къде са химикалите?
Ето там.
Не съм много по доставките,
но заплащането си го бива.
Пък и как да откажа на дама като теб?
Нямам причина да недоволствам.
Къде обаче Макишима намира такива странни неща?
Остават след някои от фестивалите, мисля.
Не знам кой ги прави, а и не искам да знам.
Сигурно човекът е доволен, че ги дава на Макишима,
а не рискува да ги продава другаде.
Явно познава хора,
които не би трябвало да съществуват.
И ти си от тях, нали, Че Ку Сънг? - Не те разбирам.
Но с него отново се чувствам млад.
Започнах да се чудя как можем да променим обществото
и сега не мога да спра да мисля за това.
Мисля, че познавам това чувство.
Вие приготвяте играчките,
а ние ги използваме, за да направим сензация.
Наистина е забавно, нали?
Е, за нас е достатъчно да виждаме,
че се забавлявате с нашите играчки.
Да, те сигурно веднага ще открият втория ми опит.
Гледай новините. - Разбира се, че го правя.
Винаги си тръгваш, преди да стане истински забавно.
Не пропускай!
За жалост, не съм по кръвта и тези работи, ще пропусна.
Втората...
Ако е Тома Козабуро, значи е шестата.
Какво искаше да ме питаш, Каваразаки Кагами?
За Йошика... Оокубо имам предвид.
Отсъства вече три дни, затова...
Тревожиш се? Много обичаш приятелките си.
Ние сме приятелки от деца.
Какво е това?
Женското приятелство е нещо чудесно, нали?
Мисля, че е изключително вълнуващо.
Мога да го добавя в изложбата си за Йошика, нали?
Желана среща с добра приятелка.
Колко прекрасно звучи, нали? Почти ми се иска да заплача.
Искам да пресъздам това на място,
където ще го видят повече хора.
Вероятно такава е съдбата на талантливите.
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Eastern Spirit ® 2012